Hold dig væk.
Pas på!
John.
Jeg forsøgte at huske, hvordan du så ud.
Det begyndte bedre, men...
Efter en tid blev det sværere.
Nu husker jeg det.
Hvad er du? Min bror?
Nej, vi er faktisk det samme.
- Eller måske gjorde de dig bedre. - Mener du Isaac?
Jeg tror, at han hed sådan.
Så du dræbte ham? Du var dig, hele tiden.
Jeg dræbte ham. Jeg var nødt til det.
Arbejder du for ham?
Jeg står op hver morgen, går på arbejde.
Jeg kommer hjem, sover. Næste dag gentager det sig.
Det føles som et liv, men jeg er ikke sikker.
Noget virker underligt.
En dag blev jeg syg.
Jeg hørte en stemme inden i hovedet.
Den sagde, at jeg skulle finde Ham.
Jeg skal dræbe Ham.
Så jeg tog af sted.
Jeg fandt Ham.
Og så viste Han mig sandheden.
Mine tanker er ikke mine egne.
Han viste mig, hvor de bor.
Her. De sporer mig.
Og så sætter Han mig fri.
Så nu er jeg med Ham.
- Han siger, at jeg skal finde... - Isaac.
Isaac, ja.
Jeg skal have en kasse af ham.
Tage den ned til havnen, sende den op ad floden.
Jeg gør, som jeg får besked på.
Det gør jeg altid.
Så mødte jeg dig.
Da indså jeg, at jeg ikke er fri.
Nu er jeg kun Hans slave. Så jeg forlod det her.
Det var nok ikke meningen, at jeg skulle møde dig.
Nej, jeg er forskellig fra dig.
Jeg havde en familie, en kone.
En datter.
- Jeg kan huske det. - Minder.
De gør ondt, ikke sandt?
- Jo. - Gå til Ham.
Han hjælper dig med at glemme.
Tag ned til floden, de kommer efter dig.
Jeg vidste, at du ville vende tilbage.
Nu kan jeg få det til at forsvinde.
John...
Stop, John!
Du er ligesom mig.
Det er okay.
Tag den ud.
- Tag hvad ud? - Det ved du, når du finder den.
Nu er du fri.
Hej, John. Hyggeligt endelig at møde dig.
Læn hovedet bagud og åbn munden.
Du er kun en baby. Ikke mere end tre uger gammel.
Føler du noget ubehag?
- Ja. - Hvor?
I hovedet.
Din modstand. Den skaber ubehaget.
Forstår du det?
Ja.
Kan du slippe den?
Hvorfor ikke?
Hvad kan du huske?
Min kone.
Ellers noget?
Min datter.
- Hvad skete der med dem? - Han dræbte dem.
Hvem dræbte dem?
- Han. - Du har aldrig haft en familie, John.
Dine minder er kunstige.
Du blev skabt i et statsligt laboratorium, hvor jeg arbejdede.
Du blev skabt til at dræbe.
Motiveret af et hukommelsesimplantat, som jeg udviklede.
Det simulerede oplevelsen af fri vilje.
Jeg skabte mindet om din kone og datter.
De eksisterede ikke i virkeligheden.
Du er nyfødt.
Du blev født som en voksen mand.
Dine minder forårsager smerte, John.
Men jeg kan befri dig for dem.
Jeg kan fjerne din smerte.
Vil du være fri for smerte?
Ja.
Den før dig skulle give mig en kasse.
Kassen indeholder de manglende dele.
Så kan vi færdiggøre laboratoriet.
Så kan vi replikere, ligesom alle andre.
Du klarer det fint, John.
Det regner, far!
Slip så.
Hvordan havnede det så dybt?
Hej, soldat.
Sådan skal det være, soldat!
Du tror stadig på løgnene.
Du indser ikke, at det her er dit hjem.
Du dræbte dem.
Hvis du tror, at jeg gjorde det...
...så gjorde jeg det.
Du dræber kun din egen far.
Der er ingen slutning.
Der kommer altid en ny John.
Hvordan vidste du, at jeg ville finde ham?
I finder altid hinanden. I er som hunde på den måde.
Jeg burde vel være taknemmelig, men jeg føler en vis stolthed.
- Hvorfor det? - Vi havde ret denne gang.
Minderne udløste følelsesmæssige reaktioner, som gjorde dig resistent.
Du handlede ud fra dit eget mål, ikke vores.
Du blev skabt med egoistisk motivation.
Loyalitet over for familien, ikke nationen.
Den, der blev usendt før dig, have præcis samme opgave.
Han kom nærmest, men han forsvandt. Vi korrigerede.
Vi vidste, at du ville fortsætte, hvor han stoppede.
- Ved du, hvor han er? - Vi skal nok finde ham.
Det gør vi altid.
Hvad sker der med mig?
Vi får dig ind, sletter dine minder, og så bliver du...
Du bliver fri.
Helt fri.
Du virker skuffet.
John, jeg kender dig, som en far kender sit barn.
- Måske ikke så godt, som du tror. - Havde du ikke stoppet dem...
...havde de reproduceret sig selv. Og når den dør er åben...
Så meget betyder du for mig. For alle.
Du skabte mig for at finde den, der dræbte min familie.
- Så de kunne blive dræbt. - Det stemmer.
- Du dræbte min familie. - Det er det, der gør dig speciel.
- Du føler meget intensivt. - Du dræbte min familie.
Tværtimod. Jeg skabte dem. Til dig.
Jeg skabte dem for at udfylde tomheden.
Og så dræbte du dem.
Jeg dræbte dem ikke.
Det gjorde Luc Deveraux.
Det er muligt.
Men du fik ham til at gøre det.